![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjThvDKgQ5NN1hdGsJtLVPQaTn9_1trVPkw0AdPZpGbLbmY5QiuIfHaKK-iAWWGlxLUVqJ1fWv9Bd2N0mtGtMSUhV26a7O-I0UgFlWe0CpJdmF0i0LGHGv9vFTYY0C6FxCj0zhmsQhEuic/s1600/vesna+parun.jpg)
сједим немирна срца и чекам оног
којему ноћас дадох, безазлена,
преплашену птицу своје љубави.
У жарко црвеној маховини бријега
већ се заплиће јесен.
Затишје језера расте из полусвјена.
Што ћу чинити ако не дође онај
којему дадох своје срце?
( А ја му дадох срце као птицу
не мислећи ништа, зачуђена ).
С тамних поља допире шапат ноћи.
О, срце моје! Не слушај шум трава.
У тугу ће те одвести.
Погледај:
вода је нестална.
А птице одлазе далеко преко бријега
за хладним сунцем.
Нема коментара:
Постави коментар
Све што напишете је слика вашег образа!